La història de la vida
Michel Llompart, aquí present,
ens ha explicat,
ens ha posat la història
de son pare, en Joan de Campuch,
del Gai de,
que va passar un infern
en el camp de concentració de Butzemburg.
Miquel, aquesta xerrada
l'està fent a Mallorca des de fa un temps
va venir en aquesta mateixa sala
a les jornades d'història contemporània
de Saltreny
va ser una de les activitats
més exitoses de les jornades
d'història contemporània
que ens feim el mes d'abril
per altra banda, a Magisteri que cursa
professor Elisabet Ripoll
que hi fa història a Magisteri
també va organitzar l'activitat
i entre els estudiants de Magisteri
que són molt més que d'història
valgui a dir
també va ser molt ben acuïda
i molt exitosa
i hem pensat que estaria molt bé
que fos la primera
activitat
en torn de l'exposició
per tant, en Miquel
té prevista una intervenció en torn d'una hora
per tant, Miquel
quan vulguis
estem a la teva disposició
bé, has obligat
a Greiner i s'ha reparat
d'activitats i projecció cultural
de la vicerectora Joana Maria Seguí
que hagi vengut bé
perquè muntessin tot això
bé, bon dia a tothom
i moltes gràcies
per aquesta presentació
i sobretot agrair
al centre d'activitats culturals de la UIP
especialment a la senyora Obrador
que ara l'he col·leguda
a l'Elisabet
i a en Sebastià
que han estat espant entre el centre
i jo per ser aquí
i evidentment
també gràcies a tots vosaltres
per ser avui aquí
al meu costat
i compartir un recull de records
de la vida de mon pare
jo no he estat mai conferenciant
ni tinc cap títol universitari
i avui faré
no sé si dir-ho
conferència o xerrada
però no serà un fulletó
ni documental
ni tampoc un acte polític
a la història real
d'un fets que troncaren la vida
de moltes, moltíssimes de persones
i m'agradaria que aquest acte
servís com a pedagogia
perquè les generacions que no han conegut la guerra
no tinguin mai l'ocasió de saber-ho
aquesta història
va reneixer l'any 2010
quan la meva dona i les meves filles
van amenar a la celebració del 65
aniversari de la liberació dels empresonats
del camp d'extermini de Buchenwald
on mon pare havia estat
en tornar
vàrem tenir la necessitat de fer-li
el nostre particular homenatge
i
entre allò que havíem viscut
i allò que ja sabíem
vàrem escriure una part de la història de la seva vida
i dels drames que va suportar durant la segona guerra mundial
durant la meva vida
hem mantingut un silenci
un silenci nascut de la por
troncar aquest silenci per jo
va ser estirpar la por
i va ser sinònim de llibertat
i encara que no em resulti gens fàcil
m'ajuda a poder situar emocionalment
una part important de la meva vida
conseqüència directa dels errors de la segona guerra mundial
o holocaust
però també
penso que és de justícia donar-ho a conèixer
ja que justifica
l'homenatge a la memòria de totes les persones que moriren
i partiren aquest calvari
que lluitaren per la democràcia
i per la llibertat
i perquè les persones estan fetes per ser lliures
per tant avui
el dedic a tots els
i especialment a mon pare
a qui la guerra mos va robar
la possibilitat de poder compartir
molts de moments de la nostra vida
i qui era mon pare
en Joan Llompart Grau
va néixer al Gaire el dia 27 d'agost de 1903
de molt jovenet va emigrar a França
i als 25 anys es va establir a Anamàs
on va muntar un negoci de fruites i verdures.
L'any 1935 torna al Gaire
i se va casar amb ma mare
Joana Ballester
i al cap de 4 anys l'any 1939
vaig néixer jo
al principi de l'ocupació alemana
a finals de l'any 1939
a França s'organitzaven unes guerreries rurals
anomenades Maquisars o Maquis
Maquisars o Maquisars
eren persones que amagades a les regions poc poblades
boscos o muntanyes
volien lluitar contra l'ocupació
el maquis de la zona dels alts francesos
necessitaven ajuda exterior
uns amics de mon pare
li demanaren si els voldria ajudar
a combatre les forces invasores
la seva sensibilitat
i sentit de solidaritat
no li van permetre
adoptar a donar ajuda
al poble que l'havia acollit tan bé
i per tant va decidir col·laborar amb el maquis
i a partir d'aquest moment ja va formar part de la resistència
un pare degut a que cada setmana
recorria els pobles dels alts
per anar als mercats
coneixia molt bé la zona
caminois, camins, carreteres
i com que tenia una camioneta
la seva missió era deixar un paquet
a llocs estratègics
en principi els proveia de fruita, verdura
i altres queviures
i possiblement altres cosetes
a Namàs concretament fa frontera
amb Suïssa
concretament amb la ciutat de Ginebra
Suïssa sempre ha estat un país neutral
de fet a Ginebra
hi ha la Seu de la Creu Roja Internacional
que defensa principis humanitaris
de protecció a la vida de les persones
sense cap distinció per nacionalitat
raça, religió, condició social
o creences polítiques
aquí que em veig és la relació
amb el Departament dels Alts de l'OM
bé
que em ponen a veure
i bé
com veig a Namàs està a l'hora de Ginebra
està aferrat a Ginebra
que aquest llac és el llac Le Mans
que la meitat és suís
i la meitat és francès
és el llac més gran que hi ha a França
fa uns 70 km
com veig aquest departament
fa frontera també amb Suïssa
per la part d'esquerra
i amb Itàlia per la part de darrere
i això són els alps fronceres
el més conegut o el més popular
d'aquest departament és el Mont Blanc
i Chamonix
que està aquí
i la seva capital és Ancy
bé
a darrere que el nostre
hi havia
hi ha un gran camp de futbol
el camp de Suïssa
com veig totes aquestes línies
delimiten
el camp de futbol en Suïssa
i a l'església a França
vol mostrar aquesta imatge
perquè sí que té que veure
anècdotes en la Guerra Mundial
era un centre allà on podien
tenien la possibilitat de salvar
qualque vida
i a França
quan hi va haver la invasió a Europa
dels alemanys
tenien molts objectius
un d'ells era
s'agafar
els jueus
interrogar-los
i enviar-los a cap camp
de concentració de mort
i
l'altre era combatre
contra les forces que era la resistència
que estava que no podien
amb això sí que no podien
les forces armades que era la resistència
quan la policia alemana
la Gestapo
perquè tots els pobles de França
tenien una família de jueus
que feia estona que estaven
fent feina
o fent els seus negocis
quan veien que la policia
els hi feia molta plot
que ja no podien escapar-se
acudien a qualque pic
a la resistència i possibilitat
de marcar-los sigui dins la muntanya
o el que sigui
però quan no quedava més remei
li demanaven al manco salvar
la vida concretament del seu fill
d'uns 11 anys
i sí que tenien una estratègia
li van dir
mira nosaltres d'aquí un parell de dies
el vendrem a cercar
li van dir que el vendrem a veure als amics
nosaltres ja el coneixerem
i que t'han de creure
els he dit moltes vegades
que nosaltres els convidarem
a veure un partit de futbol
un moment donat
la pilota sortirà de fora
perquè en aquell moment
estic conversant de l'any 40 i mig
de tribuna i coses d'aquestes
que no en tenien
i ell, el seu fill
ha d'anar darrere la pilota
i ha de passar la pilota
que allà darrere la pilota
hi ha uns amics que el recuiran
i això el va deixar el seu fill
i efectivament
això va passar
i quan va acabar es partit
el seu fill se'n va anar
l'imatge que jo tinc d'això
que jo no ho vaig viure concretament
és una persona
que tenia un matrimoni
un infant
i veure l'alegria del seu fill
en els 11 anys
pegant bots perquè se'n va veure
un partit de futbol
i no l'havia vist mai
donant besades a un pare
i l'alegria
era la darrera imatge
de tenir el seu fill
de tota la vida
ja no el tornarien a veure
per un any més
però en els 10 anys
de l'acabament de la guerra
a un altre parc
que és un poc més a prop
que el nostre
del camp de futbol
es va fer un homenatge
a Anamàs
es poble d'Anamàs
en el final de la guerra
i dins d'aquest final de la guerra
a un parc
hi va haver música
i s'hi va posar una roca
amb una inscripció
que avui una setmana
encara hi passaria per davant
i aquesta inscripció
en el desè aniversari
de l'acabament de la guerra
posa
qualsevol que salva una vida
salva l'univers del complet
el mes de maig
de 1944
una persona
va deletar les activitats
de mon pare a la Gestapo
en poc temps
l'arrestaren
i al cap d'uns dies
el duqueren a l'estació
i l'entraren dins d'un vagó
destinat per duc Vistis
després d'haver-lo interrogat
en el seu lloc
hi havia
homes i dones
acaramullats
durant el trajecte
i no sabien quin seria
el seu destí
no els deixaren sortir
perdes
vomitaven
defacaven
orinaven
menstruacions
silencis
plors
i qualque mort
de gota naixut
Buchenwald
el seu destí
el centre d'Alemanya
al costat de la ciutat
de Weimar
voldria matisar
que un camp de concentració
és una instal·lació destinada
al confinament de persones
sense judici plevi
normalment eren refugiats
de guerra
i els camps d'extermini
o de mort
se construïren per la eliminació
de persones
coneguts pel holocaust
jueus
homosexuals
gitanos etc
durant la segona guerra mundial
es calcula que n'hi moriren
més de 6 milions de jueus
és a dir
que si féssim un minut de silenci
per cada un
estaríem un poquet més
de 11 anys sense sortir d'aquí de dins
el camp d'extermini de Buchenwald
era conegut per la seva crueltat
ahir passaren
260 mil prisoners
dels quals
400 eren republicans espanyols
i es calcula
que n'hi moriren
més de 50 mil
aquest camp era molt gran
però no era tan famós
com a Auschwitz
perquè a Auschwitz
es morien
de les persones col·lectivament
és a dir 40 o 50 persones
unes càmeres
i gas
i morts
pensant en això
que fa un parell de dies
hi va haver homenatge
de celebrament
del 75 aniversari d'Auschwitz
hi havia una persona
d'un 91-92 anys
que als 15 anys
ell estava a Auschwitz
en Benjamin Lesser
i
m'ho va dir o va contar
que ell va ser testimoni
de la càmera de gas
que feien plans d'infants menors d'ell
de 10 o 12 anys
plans
i en canvi a Buchenwald
que n'hi moriren
quasi 250 mil
moriren molts
perquè els
els hi pecaven fort
i la majoria
era per l'esforç físic
que els obligaven a fer
i per la desnutrició
a la dona
del primer cap de camp
li agradava col·leccionar
pells tatuades
dels cadàvers dels morts
dels cadàvers
dels presoners
per fer mompars de salvàmpares
els metges
feien experiments
pseudocientífics
es feien assajos per vacunes
contra la diphtèria
el còlera, tifoidea
igualment
volien aconseguir
la vacuna contra l'homosexualitat
mitjançant
el trasplantament d'hormones
mon pare
va arribar a Buchenwald
dia 26 de maig de 1944
ell recordava
el fred
que feia aquell dia
teniu en compte
que a l'hivern
se poden arribar
a 14 graus
aquí no teniu ni honor
ni valor
no teniu cap dret
el vostre destí
ha de ser esclaus
els presoners
que hi arribaven
abans d'entrar al gran camp
els aduren a un camp de quarantena
anomenat
petit camp
on tots els presoners
passaren els primers 40 dies
allà
les posicions eren
humilants i molt dures
a tots els presos
quan arribaven a Buchenwald
i supòs que també
a qualsevol dels altres camps
els hi traien tota la roba
que duien
els hi rebassaven
tot el pòl del cos
el cetre, les ceres
i les pipelles
començaven pel peus
i acabaven pel cap
i la primera pala
era a rebassar
després els la ficaven
directament a una espècie de banyera
d'aproximadament dos metres
per un quaranta de profunditat
amb un líquid
per desinfectar
que cremava
i provocava un dolor insuportable
el camp d'extermini
de dones
també els despullaven
les repaven
i a la vagina els hi posaven
en condició
que era un tractament
per la infertilitat
per evitar les menstruacions
a continuació
passaven per davant d'una finestra
on hi havia un pres
que et donava un calçot blanc
un altre un calçot
un altre una xiqueta sense puny
i un altre una xancla de fusta
amb una tira damunt
sense calcetins
ni cap peça de bric
com vos he dit
la feina de quarantena
era molt cruel
les feines sempre penoses
i a vegades insuportables
aviat els aparellaven
un gras i un prim
un alt i un baix
una enclenca
i un coq polent
un polac i un rus
en principi
era dur
però al final
sí o sí sabien d'entendre
uns dels treballs
els de la jardineria
dins el petit camp
hi havia unes latrines
que cada certa distància
estava travessada per unes vigues
allà on tothom
anava a fer les seves necessitats
i tot anava per anar
a un col·lector
i de bé
aquestes pesares que vos he comentat
havien de fer el transport
que tenia un nom
el trabajo de mierda
que duien dins unes portadores de fusta
amb dues anses
subjectades per unes varilles
i un davant i l'altre darrere
que el temps per dur a l'hort
d'aquestes inundícies
estava marcat
a darrere hi anaven els cans
guàrdies civils,
cot d'orrell
i tragaven peces
tot això oferen la vitalitat
que les necessitats d'aquesta gent
anés a damunt dels vestits
que duien
i que arribaven d'hora a tard
sempre en castigues
o comptaven dient
un verdadero trabajo de mierda
es tractava de destruir la persona
abans de matar-la
de nomar la seva vida
de torturar-la
humillar-la
i que sentís el terror de prop
el conegut pijama de Reyes
cada pres
ha de durar un triangle
i un número
el color del triangle
distingia el tipus de persona que eres
el vermell era
per presoners polítics
que per cert mon pare duia el color vermell
el color verd era
pels criminals comuns
el púrpura pel testimoni de Jehová
el rosa
pels homosexuals
i el marró pels gitanos
a mon pare li adjudicaven
un personer 69.811
en aquell precés moment
ja no tenien nom
l'únic que els quedava era el nom
i ja era una noia
mon pare no era una persona de lletres
en absolut
i manco idiomes
però ben aviat
va espavilar per aprendre
el seu número en alemany
perquè els calds de fusell fibraven
de culota
una de les persones més públiques
en qui va compartir aquest camp
va ser en Jorge Semprún
escriptor
i guionista espanyol
que va ser ministre d'educació
entre els anys 1988
i 1991
van néixer
unes setmanes
en condicions extremes
el primer dia
ja començaven a clavar xiringues
eren dos
una amb un cotó
i una tassa
en una condició
que mon pare sempre deia
te deixava com a beneit
però molt de fet que feien
potser aquesta condició
era volta dins del camp
a la setmana següent
si els havien posat l'espada
els tapolaven el pit
a la setmana següent
a les ancles
a la columna vertebral
això el feien per comprovar
la resistència del seu cos
el que feien eren
antigues cavalladisses alemanes
originalment destinades
a 50 cavalls
on hi ficaven entre 1.000
i 2.000 presoners a cada una
eren 40 metres de llarg
i 10 metres d'ample
en terra era de fang
a l'interior
a l'esquerra i dreta
del covedor central
hi havia una espècie de prestatges
fets amb fusta bruta
que servien com a lliteres
el primer pis d'aquestes lliteres
estava a pocs centímetres
d'en terra
i el quart
arribava a pocs centímetres
del sòtil
aquell lloc de quarantena
servia com a selecció
per treball forçats
després d'aquestes setmanes
els presoners passaven
al camp de treball
o pitjor
eren enviats a comandos externs
que era allà on va morir
un dels propis camps
Fam
deshidratació
bruto i lluita desesperada
per sobreviure
s'anomenava aquest sector de misèria
separats de la resta del camp
per un reixat de fil ferm
diuen que en aquest camp
d'extermini
hi havia a prop de 10.000
presoners
i durant els darrers 100 dies
de Buchenwald
n'hi va haver de morir
més de 5.000
és a dir
un poc més de 50 cada dia
el dia 14 de setembre
de 1940
al cap d'uns 4 mesos
mon pare va ser traslladat
a uns altres presoners
que també hi havia republicans espanyols
al comando extern
de Sant Plomits a Turínges
on va estar fins
la liberació
ell mateix comptava
que treballava a una mina de sal
algun dels seus amics
deien que la vitalitat
de mon pare
els animava a seguir endavant
també pels seus consells
el coneixement de la pagesia
perquè els ensenyava
a menjar les herbes que podien menjar
que no els feien mal
companys i camarades
amb qui va compartir una forta amistat
Marçó, Lefebre, Mercè, Lucien
acabament de la guerra
l'any 1945
va ser
l'any del llibertat
i el 14 d'abril
va arribar a Anamàs
amb el tren que venia
els deportats
amb el tren que venia els deportats
va renaixer un moment molt intens
mon pare
que se'n va anar pesant
damunt 100 quilos
va tornar damunt una quarantena de quilos
va renaixer un dia
d'exaltació
d'alegria
però també d'emocions contradictòries
la guerra sempre deixa moltes ferides
les seqüeles
en el nostre cas
va provocar
la ruptura difícil
i irreconciliable dels meus pares
imagineu-vos
el que va suposar aquest fet
en aquella època
mentre mon pare estava
tancat
ma mare i jo vésquem als Alps
a Sant Gervé
per part de la repressió
que podien tenir els alemanys
contra els que quedaven darrere de mon pare
allà hi vaig estar, a Sant Gervé
i vaig acabar amb la guerra
i després
van compartir una casa de fora de la vila
una casa gran
una casa de possessió molt gran
a la fora de Sant Gervé
i van compartir amb altres persones
que estaven a la resistència
un matrimoni
dos matrimonis
i quan va acabar la guerra
va acabar
i mon pare i jo
vam anar a passar dos anys a París
bé, com que a Sant Gervé
i jo no m'escolaritzaren
bé, vaig haver espert que més tard
no m'havien escolaritzat
es que resulta que a París
vaig estar
el matrimoni aquest
que vam compartir tot aquest temps
que la guerra continuava
i resulta que
Samu
era professor de la Sorbona
crec que era en aquella zona
la facultat de les universitats
de París i d'Europa
i ella era
la dona que no tenia ni infants
una jutgeja
del Tribunal Superior de Justícia
de la Curs d'Appel
però amb això vaig entendre
que l'educació meva
se va cuidar ells
i allà vaig estar dos cursos
a un bon col·legi
i després
me'n vaig anar
a Charleville
que són
les Ardenes
que és la regió de les Ardenes
de França
i després l'any 49
vaig aterrissar a Mallorca
amb ma mare
Mon pare
s'establí definitivament
a Anamàs
i amb l'ajuda dels seus amics
ja que la seva salut era delicada
va tornar a alçar
el seu negoci de fruites i verdures
i s'hi va dedicar
la seva jubilació
l'associació
dels antics deportats
era molt forta
i era molt valorada pel país
perquè eren conscients que la resistència
va ser una peça clau per ser-la
i eren contínues
amb molts homenatges
fa una estona que vos he dit
que un parc se va celebrar
el 20è aniversari
i allà mateix
havien fet aquella inscripció
que és qui salva una persona
salva tal
hi va haver també una gesta
se va assemblar un arbre
i se va dur una altra roca
amb una altra inscripció
i aquesta
que també si t'ho van repetir
la setmana que ve
aquesta inscripció
aquest arbre
està plantat pel record
de la gent d'Anamàs
desapareguda dins els camps de concentració
nazis i fascistes
que continuen vivint
dins la nostra memòria
Anamàs, 1965
i ja està
Després
un pare, com es deia
vivint a França
però passant temporades a Mallorca
compartint molts moments
amb la seva família
L'estiu de l'any 1980
als 76 anys
va malaltir
i va haver d'ingressar diverses vegades a l'hospital
La primera vegada
que em telefonaren
que mon pare estava ingressat
d'una malaltia un poc greu
o molt
ja vaig anar a veure-lo
i vaig anar
estàvem plegats
i parlàvem
però a França
les costumes dins els hospitals
no són les mateixes d'aquí
i la gent més pròxim
pot quedar, si és necessari
tota la nit a veure el seu parent
o la seva dona
o el seu fill o el que diguem
Allà, a les set de sobrebaixa
els altavols se posen en marxa
que tothom se n'ha d'anar
que tots se'n cuiden
el sistema sanitari
se'n cuida de tots els malalts
i, per tant, tothom se n'ha d'anar
Però jo venia de Mallorca
ja sabia que s'ha endurat
i ho vaig entendre
però vaig quedar
va venir una infermera
i em va dir
per favor, que me n'havia d'anar
perquè les normes d'allà eren aquestes
i jo ho vaig entendre
i vaig dir, bé, ara me n'hi he
però me vaig tornar a seure
pensant en el ment
es queda deu minuts
torna a venir la mateixa infermera
i em diu, molt educadament
que vol si la vull acompanyar a la direcció
vaig veure el que passava
va obrir i em va rebre
la monja responsable de tot l'hospital
de les set de sobre-baixa
o de les set del set demà matí
Aquesta monja em va dir
que jo m'envidarà
que havia de prendre les normes que hi havia allà
i que li semblaria molt de greu
que jo hagués qualque lió
i que m'envidarà
i jo me vaig excusar
i perdoneu
i me'n vaig anar
però quan vaig obrir la porta
vaig veure el meu pare
nosaltres cuidem tots els malalts per iguals
nosaltres no fem ni a favor d'un ni a favor de l'altre
però per nosaltres
per la comunitat
de l'hospital
el nostre pare sempre serà
una persona especial
per què?
perquè quan acaba una guerra
hi salva molta de fam
no salva res
i mon pare quan feia els mercats
sobretot els d'Anna Mas
el pare que hi havia un camp de bomba a l'aire
havia acabat el mercat
i de recollir tot el seu
tot el temps feia el mateix
però allà s'havia quedat el salt
i aleshores
agafava els pots
o els escenaris o el que sigui
i se'ls recollia
les fruites
que no se podien vendre
no és que estiguessin detallades
que no se podien vendre als clients
i ho posava dins d'un lloc
i també recollia les verdures
les verdures d'aquestes
que estaven un poc passades
eren bones però d'un poc
no se podien vendre als clients
i els recollia això
i els escendria cap a l'hospital
quan arribaven a ser al furgonet
les cuineres
els cuiners, els monjes i això
quan venen arribava un pare
a buit un gran salt
el blau
ni tindrà el mateix color
ni tindrà el mateix gust
va morir el dia 28
de novembre de 1980
als 77 anys
a més a més
del que significa la mort d'un pare
per qualsevol fill
el funeral i posterior
enterrament la família
i quedaren impressionats
de tot el que va passar
vengueren dels pobles veïnats
molts de deportats
que duien els seus corresponents
estandards
l'entrada i la sortida de l'església
li rendien els honors
fent passar el baú
que anava cobert per la bandera republicana
enmig dels estandards
mentre una banda de música
tocava l'himne de Riego
com que aquell dia
estàvem a 12 graus baix zero
el capellà que va dir unes paraules
molt breus
perquè sabia que els camarades
li volien llegir un manifest
prega que a causa del fred
es fes allà de dins
hem traduït aquest manifest
i al final de la xerrada
el podem escoltar
aquest manifest se'n va fer
pots per als qui se'n feren
qualcon no se'n feren mai de l'església
se'n feren a la sortida de l'església
però la climatologia
com en dava en aquell moment
a Weimar
gràcies a la historiadora
i amiga Nelena Rodríguez
me'ls va donar l'oportunitat
de conèixer dos supervivents
de Boixembal
que hi ha
les meves dones, les dues filles
i dos supervivents
el senyor Peña
que dura el número 40.843
i el senyor García
que dura el número 42.000
me'ls explicaren
que patien per dues paraules
perquè el dia llavors vam tenir una reunió
a Sotelo
me'ls explicaren que patien
per dues coses
pel tractament que rebien
i pel desconeixement de l'idioma
el que més menjaven
era col
herbes
patates
pasta
carn
només en comptades vegades
quan gràcies s'havia mort qualque cavall
i mon pare
agrifugia
i bastó
de tot el que me'ls contaren
evidentment el més dur
era el fred extrem
i que el camp feia un olor
un olor que ells no identificaven
no havien identificat mai
no sabia per què venia aquell olor
perquè no l'havien
olorada mai
el senyor García me'ls conta
que al cap d'uns mesos
o bé unes setmanes
un dia que la seva dona cuinava
carn al forn i ho cridaven per dinar
se va negar a entrar dintre seva
perquè en aquell moment
va entendre el soror
del fum que queda de Montells
que era el soror dels cadàveres
que entraven a dins del forn
que continuaven sempre fent fum
els seus amics
tots aquests
i fins que no van obrir totes les portes
no va entrar dintre seva
va entendre
va ser una frase que diguéssim
ben pràctica aquesta
i
el nen
en José Semprún
com vols dir
va escriure molts llibres
i qualsevol
que fes relació a la seva vida
dins el camp d'extermini
i a la presentació d'un llibre
un periodista li va demanar
a veure si era tan real
el que havia contat
i en José Semprún va dir que no
no, perquè
no he sabut explicar l'olor del nas
he dit que faria molt d'olor
però no ho he sabut explicar
la posta real no ho és tot
el dia 11 d'abril
de 2010
a la celebració
va presidir l'ambaixador d'Espanya
a Alemanya
que casualment era mallorquí
el senyor d'Escallar
que per qüestió de protocol
havia fet l'ofrena d'una corona
amb dos colors de la bandera espanyola
però el dia abans
de l'ofrena
hi va haver una reunió
al hotel Elefant
i els deportats
que eren vius
van tenir una reunió
i li van dir
que ells
no anaven a darrere
la bandera espanyola
això no s'esperava
i que no
perquè resulta
que els presos polítics
quan s'havia acabat
l'Escallar Civil
el 43, 44 i part del 45
feien moltes desicions
perquè l'estat espanyol
reclamés
els presoners
que eren polítics
i la contesta
va ser aquesta
el segon any
per tant, en aquell moment
ells no hi anaven
perquè a part d'haver llevat el nom
només tenien un número
també eren apàtries
o sigui que un pitjor
pot venir el que sigui
i doncs
el guia va tenir una bona idea
perquè jo les dic una bona idea
són jo que crec que és bona
i els va proposar
que ell
compraria
un ram de flors
que l'embolicaria
en la bandera republicana
i que el set demà
tot el nas allà el volgués
el que volgués anar darrere
a la bandera republicana
que hi anés
en total que va venir el set demà
i amb el màxim de respecte
i sense cap comentari
se va fer la manetja
Fa un temps
que aquesta història
podia ser fort de dolor
i de vergonya
però hem estat capaços
de capgirar els patiments
i convertir-ho en vergonya
és difícil que aquestes persones
entre elles
mon pare
que han sentit
que ho han perdut tot
quan han vist
com la brutalitat d'uns
destrueix tot allò
que val la pena
que han passat
fam, fred, crueltats
tot el que és possible
acceptar que val la pena viure
la resposta és
mantenint la solidaritat
amb els més dèbils
el testimoni
de mon pare
i el de tots els que passaren
una experiència semblant
mos diu que sí
mos exigeix viure
sense aturar ni un sol segon de la vida
malgrat tot
hem de seguir lluitant
per deixar una herència
per petita que sigui
de lluita per la llibertat
de lluita per la justícia
de lluita per la dignitat dels pobles
i de lluita per la dignitat
de les persones
el fet de tenir
la força suficient
d'anar a Buchenwald
força que m'ha costat
molts anys d'aconseguir
fa possible que avui
vos hagi pogut explicar
l'infern de l'Holocaust
aquí tenim
els dos presons
això és un presonec
bé, se veu amb les pijames darreres
i aquest militar americà
va venir expressament
per aquest aniversari
i perquè formava part
de les tropes americanes
per l'alliberament d'aquest camp de concentració
de Buchenwald
com que se trobaran
entrant d'aquell mull de cadàvers
era impossible
d'aconseguir qui era qui
això són les unes que actualment
encara queden
que hi són
i la famosa Oló
que en parlàvem fa una estona
això és en George H.Crium
a l'esquerra
amb dos presoners
i darrere per mi se veu
la meva dona
això és el camp de concentració
i dins el que hi ha allà
una foto feta de dins
aquí és allà on hi havia
els fons
els crematoris
l'hospital
allà on torturaven hi havia tot
i aquesta famosa Ximonet
aquesta famosa Ximonet
que sempre, sempre, sempre, sempre
es trobava
i quan qualcú no se trobava bé
estava un poc malaltat
o més ben dit no servia per res
el s'endurien
a la clínica
a la que hi havia la infermeria
i li feien passar
una volteta per dins el camp
i anaven davant d'aquestes barreres
que són les barreres principals del camp
aquesta inscripció que només se pot
llegir des de dins el camp
li feien llegir
i es podien traduir
i la traducció
a cadascú el que li pertoca
cap a la infermeria
això són les antigues
cavallerisses alemanes
que us he dit fa un moment
en els fons encara se manté
el fil ferro
el reixat de fil ferro original
no?
això és un
és un fort comentari
això
és el que
hi ha a part
de la infermeria
hi ha a part de la infermeria un veïnes
i això
i aquí
quan ja havien fet tot el que havien de fer
els deien a ells
l'únic que me'n fa falta
és saber la teva altitud
i entraven per aquesta porta
i li diuen
te poses d'esquena aquí
que sabrem
que me deixes
se posaven d'esquena
i a darrere sempre hi havia un alemany amb una pistola
i un tira sa nuca
llest
cap a l'esquera mulla
i que aquella mulla
se feia grossa
perquè dir-se lliberament
era molt grossa aquella mulla que trobaven els americans
tant és així que veig que aquestes perxes
que has apret
aquesta gent tan jove
que no vull dir l'edat
que pesaven tan poc
si els hi poguessin penjar
esperaven per posar-los al cap d'un esquematòric
això
és el fil ferro que se manté
això és el carnet de mon pare
i ara
com us he dit fa un moment
m'agradaria que sentíssim
que els camarades de mon pare
varen preparar
pel dia del seu enterrament
en quin moment
que càrrecs
lliures
breguet
uller
caigudes
lliures
perillosa
de la vida
que es veu
Bona nit.
Va néixer el 27 d'agost de 1903 a Algaida, no lluny de Palma de Mallorca.
Molt jove encara, deixa la seva illa natal per venir a fer feina al Midi de França.
Va estar uns quants anys a Tarascon, que va oclus, abans d'anar a Chambery.
Per tota raó, els seus patrons podran apreciar la qualitat del seu treball i la seva honradesa.
El 1928 va venir en Mas.
El coneixement perfecte del seu ofici, el seu coratge i la seva perseverància
li permeten ben aviat realitzar un vell somni i obrir, juntament amb els seus germans, un comerç que du el seu nom.
La seva amabilitat, les seves competències i les sòlides amistats amb les quals compta dins la regió
contribuiran a la bona marxa d'aquest negoci.
Sabrà mostrar-se generós amb els més necessitats i viurà rodatjat d'estima general.
Però cap a la fi dels anys 30, l'horitzó internacional s'enfosqueix.
Aviat arriba la guerra, acompanyada de desgràcies.
Després, l'ocupació.
En Joan, que considera França com la seva pàtria d'adopció,
sap que a les valls de l'Hotzaguà uns homes s'han organitzat i lluiten per la llibertat.
Així doncs, quan van a demanar-li, a pesar de les dificultats del moment,
d'assumir en part el proveïment d'aquesta llibertat,
i d'aquests homes tan valents, ell no dubta.
Empresa perillosa, ja que l'ocupant i els seus criats es fan de cada vegada més amenaçadors.
I el 13 de maig de 1944 va ser arrestat pels aprensors de Vichy.
Interrogat, es refugirà dins el motisme més absolut,
preferint passar per un traficant als ulls de la policia de Vichy i de l'ocupant,
abans que deletar el lloc de la seva entrera.
Serà empresonat.
Després, internat a Sant Solpís de Puant, dins el Tarú.
D'allà, el duran al camp de concentració de Buchenwald,
i després, el comanda de les mines de sal a Sant Plòmits, a Turinx.
No recordaré el que va ser el martiri dels deportats en quant a la mort lenta.
Faré notar, només, que dins aquest univers de crueltat metòdica,
en Joan i els seus camarades han vist el que cap ésser humà
no s'havia pogut imaginar si ells no ho haguessin vist amb els seus propis ulls,
ja que els nostres butxins havien estat condicionats a la brutalitat per una dictadura monstruosa,
i la característica preponderant del camp de concentració nazis,
fossin els que fossin, va crear aquest clima psicològic i a la vegada escarrufador i degradant.
Com uns cervells humans han pogut suportar aquest règim?
Es perventura això, el gran miracle de l'esperit que feia dir a Shakespeare,
quina cosa més meravellosa és la humanitat.
Dins l'infern de Buchenwald, sense tenir més armes que la solidaritat amb els seus companys de misèria i de sofriments,
i malgrat l'ombra de la mort per tot present, en Joan no va desesperar.
Les forces del mal no tenen mai la darrera paraula,
i el 14 d'abril de 1945 serà alliberat per l'armada americana.
Hores d'exaltació. Hores d'espera.
Però hores també amargues, pensant en tots els qui, massa prest, ens havien deixat.
El 13 de maig de 1945, en Joan tornava a França.
Malgrat que la seva salut era compromesa i el subministrament encara difícil,
ell es posar a fer feina. A força d'energia, tendrà ben aviat un magatzem digne del seu nom.
Entre els seus camarades alliberats i ell,
es teixeix una sòlida amistat nascuda de perills comuns,
i ell milita d'una manera activa dins el nucli de la nostra associació.
Els anys passen, l'hora del retiri arriba,
i el nostre camarada pot esperar una vida tranquil·la en aquest poble d'en Mas,
on ell és estimat i respectat.
Però la felicitat és una cosa efímera en aquest baix món,
i durant els seus darrers deu anys va ser particularment afectat
per la pèrdua corral de persones estimades i d'alguns membres de la seva família.
Durant l'estiu de 1980, la seva salut es debilita repentinament,
el seu estat empitjora i necessita atencions permanents.
Serà hospitalitzat dues vegades a Envillí.
Allà va morir la matinada del 28 de novembre.
Nosaltres ens inclinem una darrera vegada davant d'aquest amic,
davant d'aquest bon camarada.
Al seu fill Michel, a tota la seva família,
a tots els que ell estimava i a tots els seus amics,
nosaltres presentam les nostres carinyoses simpaties.
Estimat Joan, els teus patiments s'han acabat.
Dorm en pau.
Et dirigim un darrer adeu, per al teu record perdura.
Adéu, Joan.
I tu, Joan.
Que estiguin bé.
I tu, Joan.
Que estiguin bé.
I tu, Joan.
Sonia Aragón s'ha trobat una altra amic de la seva família,
Bona nit.
Moltes gràcies a tots.
Gràcies.