que Michel Llohampard, aquí present,
mos explica's, mos es posa a la història de son pare,
en Joan de Campuch, del Gaida, que va passar un infern
en escant de concentració de Butxembal.
En Michel, aquesta xerrada l'està fent a Mallorca
des de Fauntens, va venint a aquesta mateixa sala
de la Seixornada de la Història Contemporània de Saltreng,
va ser una de les activitats més exitoses
de la Seixornada de la Història Contemporània,
que ens ha feit més mert d'abril,
per a altra banda, a Magisteri,
que cursa professor Elisabet Ripoll,
que hi feia història Magisteri,
també va organitzar la activitat de l'estat d'un lloc
que va fer el seu fill de l'estat d'un lloc,
i entre els estudiants de Magisteri,
que són molt més que és l'història,
d'Alguia Dí, també va ser molt ben acuïda i molt exitosa,
i hem pensat que estaria molt bé
que fots la primera activitat en torno a la seva exposició.
Per tant, en Michel té previst una intervenció,
en torno una hora,
per tant, en Michel, quan vulguis,
està massa a teva disposició.
Bé, has obligat a Greina
i serà autorat d'activitats i projecció cultural,
i serà autorat Joan i Maria Seguí,
que hagi vingut a fer comentàcia de tot això.
Bona nit, el Tom,
i moltes gràcies per aquesta presentació.
I sobretot, a Greí,
en el centre d'activitats culturals de la UIP,
especialment el senyor Obrador, que ara l'he col·leguda,
el Elisabet,
i ens bestiarà que hagi estat espant
entre el centre i jo per aquí.
I, evidentment, també gràcies a tots els altres,
per ser avui aquí, al meu costat,
i compartir un reculls de records de la vida de mon pare.
Jo no m'he estat mai confrensat,
ni tenc attitude universitària.
I avui faré, no sé si diró,
conferència o xerrada.
Però no serà un follator ni documental,
ni tampoc un acte polític.
La història real d'un fet que tronquen la vida
de moltes, moltíssimes de persones.
I me quedaré que aquest acte
servís com a pedagogia
perquè les generacions que anaven a la guerra
no tenguin mai l'ocasió de saber-ho.
Aquesta història,
la reneixa del 2010,
quan la meva dona i les meves filles
van anar a la celebració del 65 aniversari
de la liberació dels empresonats
del camp d'Estermini de Buixambal.
Home, un pare havia estat.
En tornar,
vam tenir la necessitat de fer-li el nostre particular homenatge.
I, entre allò que havíem viscut,
i allò que ja sabíem,
vam escriure una part de la història de la seva vida
i dels dramas que va suportar durant la Segona Guerra Mundial.
Durant la meva vida,
hem mantingut un silenci,
un silenci nascut de la por.
Troncar aquest silenci per jo
va ser estirpar la por.
I va ser sinònim de llibertat.
I encara que no me resultis i em facin,
m'ajuda per situar emocionalment
una part important de la meva vida,
conseqüència directa dels errors
de la Segona Guerra Mundial, a la causta.
Però també penso que de justícia donaré el conegut.
Ja que justifica,
l'homenatge a la memòria de totes les persones
que morien i partiden aquella que el varien.
Que lluitaran per la democràcia
i per la llibertat.
I perquè les persones estan fetes per a ser lliures.
Per tant, avui, el dedic a tots els.
I especialment a mon pare.
Aquí la guerra molt va robar
la possibilitat de poder compartir
molts moments de la nostra vida.
I qui era mon pare?
En Joan Lloempar Grau va néixer al gaire
el dia 27 de agost de 1903.
De molt jovenet va emigrar a França.
I el 25 anys es va establir a Anemàs.
On va muntar un negoci de fruites i verdures.
L'any 1935 torna al gaire.
I se va casar amb ma mare,
Joan de Ballester.
I el cap de 4 anys, l'any 1939,
va néixer jo.
Al principi de la corrupció humana,
a finals de l'any 1939,
a França s'organitzaven
unes guerrilles rurals anomenades maquisars, o maquís.
Eren persones que,
amagades de les regions pac poblades,
bosques o muntanyes,
volien lluitar contra la cooperació.
El maquís de la zona dels Alps francesos
necessitaven ajuda exterior.
Uns amics de mon pare li demanaran si els voldria ajudar
a combatre les forces invasores.
La seva sensibilitat.
I sentit de solidaritat
no li van permetre adoptar a donar ajuda
el poble que l'havia acollit també.
I, per tant, va decidir col·laborar amb el maquís.
I a partir d'aquell moment ja va formar part de la resistència.
Mon pare de gust, a que cada setmana
recolhia els paules dels Alps
per anar al mercats, conegia molt bé la zona.
Caminois, camins, carreteres.
I, com que tenia una camioneta,
la seva missió era regejar un paquet allots estratègics.
En principi els preveia de fruita, verdura i altres que vives.
I, possiblement, altres cosetes.
Anamàs concretament fa frontera en Suïssa, com a menys.
Concretament, en la ciutat de Ginebre.
Suïssa sempre ha estat un país neutral.
De fet, a Ginebre,
hi ha la cel de la Crib Ràdio Internacional,
que defensa principis humanitaris
de protecció a la vida de les persones sense cap.
Distinció, prevenció a la realitat,
raça, religió, condició social,
a creences polítiques.
Aquí, com ve, la protecció és el departament de Saltafaguer.
Bé, que en ponen la veritat.
I, com veus, anamàs està de bal Ginebre,
està de bal Ginebre.
Aquest llac és el llac alemany,
que l'emitat a Suïssa i l'emitat als fronts.
És el llac més gran que ha de fer.
Fa molt de 70 quilòmetres.
Com veus, aquest departament fa a frontera, també, en Suïssa,
per la part de la guerra, i en Vitalia, per la part de la veritat.
I això són els abs fronts.
L'amest conegut, o la més popular,
aquest departament és el Montblanc i les jamalits.
Que està aquí.
I això és el capital, és en si.
Bé, darrere que nosaltres...
hi havia, i hi ha un gran camp de futbol,
el camp de Suïssa.
Com veus, totes aquestes línies de l'imiten
és camp de futbol en Suïssa, i la dreta, que és a França.
Vol mostrar aquesta imatge perquè sí que té que veure,
que s'ha de fer, en l'Àngel III, en la guerra mundial.
Era un centre allà on tenien la possibilitat de salvar qualque vida.
I, al final, a França, quan hi va la simbasiò a Europa,
dels elements, tenien molts d'objectius.
Un dels era...
s'agafar, o sigui, els joves,
interrogar-los i enviar-los a camp de concentració de mort.
I s'altre era combatre contra les forces,
que era la resistència que estava, que no podien.
Això sí que no podien.
Les forces armades, que era la resistència.
Quan la policia alemana la gestava,
perquè totes les pobles de França tenien també
família i joves que fos d'estona que estaven,
en feina, al feina, al seu negocis.
Quan veiem que la policia li fos molt de plat,
que ja no podien escapar-se,
acudien a qualque pic a la resistència
per la possibilitat de macarrós,
sigui de la simultània, o el que sigui.
Quan no quedava a veure mai,
li demanava al manco salvar la vida concretament del seu fill,
un nen de 11 o 11 anys.
I sí que tenien una estratèria,
que li van dir,
mira, en altres d'aquí un parell de dies ho vam demanar a xarcar,
que demanarien a vosaltres amics,
que en altres ja ho coneixerem,
i que tant de creure, el que tu diries,
ja has de dir moltes vegades,
que en altres els ho convidarem,
o convidarem a voler un petit de football,
un moment donat,
és la pilota, sortirà de fora,
perquè en aquell moment estic conversant de l'any 40,
i vinc de tribunis, ni coses d'aquestes que no tenien.
I ell, el teu fill, ara anà darrere,
la pilota, i ara passarà la pilota,
perquè allà la sàpiga pilota
hi haurà uns amics que el recorrirem.
I això ho va deixar el teu fill,
i efectivament, això va passar,
i quan es va acabar es petit,
que els seus fills són ben alt,
si imagina que jo tinc això,
que jo no ho veig viure, com que també,
és una persona que tingui el matrimoni un infrant,
i voler ser la gloria del seu fill en els 11 anys,
que em vols perquè se'm va veure un petit de football
i no la veig mai,
donant besades en pare i de gloria,
era la darrera imatge de tenir el seu fill,
ah, de tota la vida.
Ja no ho tornaria a veure purament més en aquell fil.
Total, que s'acabaves de la nit,
i que a l'escurs s'anava a ca seva,
de la resistència i ben contents.
Però, en els 10 anys d'acabament de la guerra,
a un altre parc,
que és un poc més a prop de Can Òstria,
és un dels can de futbol,
es va fer un homenatge,
a Namás, a Espaula de Namás,
i justament va fer un homenatge
en el final de la guerra.
I dins aquest final de la guerra,
un parc que va a la música,
i es va posar una roca amb una inscripció
que avui d'encare és,
i d'avui una setmana que li passei per davant.
I aquesta inscripció,
en el desaniversari de l'equipament de la guerra,
posa qualsevol que salva una vida,
salva l'univers del complet.
El mes de maig de 1944,
una persona va adoptar les activitats
de mon pare a la gestapo.
Amb patents, l'arrestaren,
l'empresonaren,
i al cap d'un dia, el duqueren a l'estació.
I l'entrenen dins un vagó destinat per a Duq Vistis,
després de la begona interrogada.
Adéu, Sabliac, aia via.
Amos, iranes, acaramollats.
Durant el trajecte,
no sabien quin seria el seu destí.
No els deixaren sortir per res.
Vomitaven, defecaven,
orinaven,
mestruacions,
silències,
plats i qualque mort de Gultenersfret.
Buixambal,
el seu destí,
la resultassa el que han d'estermini a la mort de Buixambal.
El centre d'Elemanya,
el costat de la ciutat de Weymalla.
Vol dir-hi matisar que un camp de concentració
és una instal·lació destinada al confinament
de persones sense judici previ.
Normalment eren refugiats de guerra.
I els camps d'estermini a la mort
s'ha construït per a l'aliminació sistemàtica
de millons de persones conegut per a l'holocaust.
Joeus,
homossexuals, gitanos, etcètera.
Durant la Segona Guerra Mundial
es calcula que anirien morir més de 6 milions de joeus.
Es deia
que si féssim un minut de silenci per cada on,
estaríem un poc a més de 11 anys sense sortir d'aquí darrere.
El camp d'estermini a Buigambal
era conegut per la seva crueltat,
i passava en un 260.000 prisioners,
dels quals eren 400 i eren republicans espanyols.
I és que el col·loc ni morien més de 50.000.
Aquest camp era molt gran,
però no era tan famós com a Àsric,
perquè Àsric es morien a plena samarquia
d'aquestes persones col·lectivament,
es deia, 40 o 50 persones, eren les càmeres,
i gas, i mor.
Pensant en això, que fa un par de dies,
arribaves a homenatge de ser llibertament
del 75 aniversari d'Àsric.
Hi havia una persona,
d'un 91, un 92,
que en els 15 anys ell estava a Àsric.
En benjamint, l'Essere.
I molt va dir, o va contar,
que ell va ser a testimoni
de la càmera de gas que fèiem plans d'infants menors de 10 o 12 anys.
Plans.
I en canvi, a Muxambal,
que anirien quasi 250.000,
morien molts, perquè els hi pegaven fort,
i la majoria, per les forces físiques, els oblidaven a fer,
i per ser desnutrició.
A la dona, del primer camp de camp,
li agradaven col·lacionar pells tatuades dels cadàvers del món,
dels cadàvers.
Del presonès, per fer monpàres de salàmperes.
Els metges fèiem experiments cel dels científits,
es fèiem assajos per vacunes contra la difèrtèria,
el còlid, i fèiem idees.
Igualment, volien aconseguir la vacuna contra la mossexualitat,
mig ençà del transplantament d'hormones.
Mon pare va arribar a Muxambal, dia 26 de maig, de 1944.
Ell recordava el fred que fèiem aquell dia.
Tenia un compte que a l'hivern s'aparen arribar a 14 graus,
que el va al seu.
El primer que els hi diuen...
Aquí no teniu ni el no, ni el valor.
No teniu cadret.
El vas de les estigues a les claus.
Els presonès que hi arribaven,
a banda d'entrar al llam camp,
els adueixen a un camp de col·lantena,
anomenat petit camp,
on totes les presones passaven els primers 40 dies.
Allà les condicions eren humillants i molt durs.
A totes les presones, quan arribaven a Bucenval,
i supòs que també, a qualsevol de les altres quames,
els hi traien totes les robes que duien.
Els hi rebassaven tot el poble del cos,
els cèntagos, les cèries i les pipelles.
Començaven pel peus i acabaven pel cap.
No era pelar, era arrabassar.
Després els afiquaven directament a una espècie de vaniera,
de proximadament dos metres per a una curant de profunditat.
Un munt líquid per desinfectar que cremava i provocava un dolor insoportable.
El can destermini de dones també els adescolhaven, les rapaven.
I a la vagina els hi posaven una indició que era un tractament
per la infertilitat, per evitar les masturacions.
A continuació passaven per davant d'una finestra
on hi havia un pres que et donava un que ells són blans,
un altre un que els són.
Un altre una giqueta sense puny
i un altre una xancla de fusta amb una tia de damunt
sense que els etins ni cap a cap peça de bric.
Com vos he dit, aquell llot de colantana era molt cruel.
Les feines sempre penoses i avallades insoportables.
Aviats els aparellaven, un gras i un prim,
un alt i un baix,
un enclinque i un cop polent,
un pelac i un rus.
En principi era dur,
per al final sí o sí sabien d'entendre.
Uns dels treballs va ser el de la jardineria.
Dins del petit camp hi havia unes latrines
que cada certa distància estava travessada per unes vigues.
Allà on tot el tronc anava a fer les seves necessitats.
I tot anava a parar a un colator.
I d'acord, aquestes perges que vos he comentat
havien de fer el transport que tenia un nom,
el trabajo de mierda.
Que d'unis portadores de fusta,
amb dues ances,
subjectades per unes varilles i un davant i l'altra darrere,
que al temps per dur a l'altre,
aquestes imnundícies estava marcada.
A darrere hi anaven alcans,
guàrdies civils, calde borrel,
i traven preces.
Tot això oferia la vitalitat
que les necessitats d'aquesta gent
anaven a damunt dels vestits que durien,
que ens n'hacien bruts,
però ja ho rebrà.
I tant si arribàvem d'hora o tard sempre en castigues,
o comptàvem diguint un verdadero trabajo de mierda,
es tractava de destruir la persona,
abans de matar-la,
de nomar la seva vida,
de torturar-la,
humillar-la,
i que sentís el terror de plor.
El conegut Pijama de Ràdio,
cada press ha de dur un triangle,
i un número.
El col·lo del triangle
distingia els tipus de pressoners que eren.
El vermell era per pressoners polítics,
que per cert mon pare duria la escola vermella.
El col·lo d'art era per als criminals comuns,
el pòrpura pel castiman i de reolà,
el rosa per als homosexuals,
i el marron per als gitanos.
Mon pare li adjudicava
que eren el número de pressoners 60 en el 1811.
En aquell procés de moment,
ja no tenien nom,
únic que els quedava en nom,
i ja era en oi.
Mon pare no era una persona de lletres,
amb absoluta,
i manca idiomes.
Per a la ben aviat,
va espavilar per aprendre el seu número amb el amant,
perquè es caldefosell fibrava, no?
De col·lo.
Va ser un de les persones més públiques,
en què va compartir que,
que va ser en Jorge Semprón,
escritor i guionista espanyol,
que va ser ministre d'Educació entre els anys 1988 i 1990.
Va reneçar unes setmanes en condicions extremes.
El primer dia ja començaven a clavar xiringues.
Eren dos.
Una amb un cotó i una taça,
i l'altra amb la xiringa,
i posaven una dicció
que mon pare sempre deia que et deixava com a benet.
Però molt de fet que fèiem,
en contra d'aquesta dicció, el que és el bal de tintis.
A la setmana següent,
si els havien posat a l'espada,
els te posaven al pit.
A la setmana següent,
a les anquies,
a la col·lovertebrada.
Això el fèiem per comprovar
la resistència del seu cos.
Els edificis on vivien eren antigues caballaristes alemanes,
originalment destinades a 50 caballs,
on hi ficaven entre 1.000 i 2.000 personatges a cada una.
Feren 40 metres de dalt i 10 metres d'ample.
En terra era de fang.
A l'interior, a l'esquena i dreta del cor de central,
hi havia una espècie de prestatges
fets en fusta bruta que servien com a llitere.
El primer pis d'aquesta llitere
estava a part centímetre d'en terra,
i el quart arribava a part centímetre del sàlte.
Aquell lloc a l'entena
servia com a solució per treball forçats.
Després d'aquests setmanes,
el presoneix passava al camp del treball, el pitjor.
Eren enviats a comandos externs,
que ell allà on va morir més gent que en els seus propis canos.
Fem la desitratació bruta i lluita desesperada per sobreviure,
l'al·luminava aquest sector de misèria.
S'aparassa de la resta del camp per un reixat de fil ferm.
Diuen que en aquest camp d'estermini
hi va a prop de 10.000 presones.
I durant el dret 100 dies de Buchenwald
n'hi va a demorar més de 5.000,
un poc a més de 50 cada dia.
El 14 de setembre de 1944,
el 4 d'uns 4 mesos,
mon pare va ser tralladat a uns altres presones
que també hi havia republicans espanyols
al comandos term de Sant Plomis, a Torringes.
On va estar fins a la llibertat,
ell mateix contava que treballava una mina de sal.
Algun dels seus amics deien
que la vitalitat de mon pare
els animava a seguir endavant.
També per els seus coneixements de la peixasia,
perquè els ensenyava a menjar
les herbes que podien menjar, que no els agafen mal.
Com panyes i camarades
en qui va compartir una fort amistat.
Marc Sola, l'estat de la llibertat,
una fort amistat, Marc Sola, l'Efebre, Marc Sola,
Lucien, a cap moment de la guerra.
L'any 1945,
va ser l'any de llibertat,
i el 14 d'abril, mon pare arribava a la màs,
en el tren que venien els depaltats,
va reneçar un moment molt intensos.
Mon pare, que se'n va anar a pesar,
de un munt 100 quilos, va tornar a la mà
un record el tren de quilos.
Va reneçar un dia d'adultació,
de alegria,
però també d'emocions contradictòries.
La guerra sempre deixa molt preferits,
els acuells.
En el nostre cas,
va provocar la ruptura difícil
del meu pare.
Imaginau-vos el que va suposar,
aquest fet en aquella època.
M'aixecava el meu pare de la mateixa manera,
que era Sant Gerbet, sa fàlida del Mont Blanc,
per pa de la repressió que podíem tenir
dels elements del tren que quedaven darrere del meu pare.
Allà hi vaig estar,
Sant Gerbet, fins i que va menjar la guerra.
i després van comportar una casa de fa la vida,
una casa gran, una casa de possessió molt gran,
les seves fordes, Sant Gerbet, com ha dit,
i compartint-ho amb altra gent que estava amagada,
altra gent de la resistència, un mesquimoni,
dos mesquimons.
I quan se va acabar la guerra, se va acabar, no?,
va passar molt bé el meu pare,
i m'ho mare i jo van anar a passar dos anys a París.
Bé, quan Sant Gerbet i jo no m'escolaritzàrem,
vaig a veure si perquè més tard no m'havien escolaritzat,
és que resulta que a París vaig estar aquí,
el mesrimoni aquest, que vam compartir,
dels aquests temps que la guerra continuava.
Resulta que Samo era professor de la Sorbonne,
crec que era, en aquells anys,
la facultat dels universitats més prestigi d'Europa,
i ella, ella, la dona, que no tenia ni infants,
és una jutgeja dels tribunals superior a justícia
de la Culs de Pèl, que diuen, de París.
Per mi ja vaig entendre que la educació meva
se va cuidar ells allà,
de que ja n'haves pres les escoles per allà.
I ja vaig estar a dos cursos, a un banc o la gent.
I després me'n vaig anar cap a Xarglavil,
que són les ardenes,
que estan a la regió de les ardenes, a la França,
i després l'any 49 vaig utilitzar a Mallorca, a Montmalla.
Mon pare s'estabilitza definitivament a Anamàs,
i en la ajuda de seus amics,
ja que la seva salut era delicada,
va tornar al sa, al seu negoci de fruites i verdures.
I s'hi va dedicar fins a la jubilació.
Les associacions d'entits departats era molt fort,
i era molt valorada pel París,
perquè eren conscients que la resistència
va ser una peça clau per ser lliurement.
I eren contínues a motiu de contínues homenatges.
Fa un estona que vols dir que un parc
se va celebrar els seus aniversaris,
i després de això se va celebrar el 20 aniversari.
I allà mateix havíem fet aquella inscripció,
que és qui salva una persona o una altra tal,
allà hi va també una gesta,
allà hi va se'n va semblar una abra,
i se va dur una altra roca amb una altra inscripció.
I aquesta, que també es fa un repetit,
que ve de les coses que he passat per davant.
I diu, aquesta inscripció,
aquesta abra està plantat pel record de la gent de Namás
des de la periscura dins els camps
de concentració nazis i feutxistes,
que continuen visquent dins la nostra memòria.
Namás, 1965, i ja està.
Després, un pare com es diriava visquent a França
per al passat amb paraules de tasca mallòrica,
compartint molt de moments amb la seva família.
Mestiu de l'any 1980, als 76 anys,
van molt al tí,
i va haver d'ingressar diverses vegades a l'hospital.
La primera vegada que m'he telefonat,
en què m'ho pare estava interessat,
jo no m'ha dolent un peu greu, per tant, molt,
i va acabar.
Ja vaig anar a la roba,
i vaig estar a l'ampliació,
i parlàvem, però a França,
les costums dins els hospitals no són les mateixes d'aquí.
Aquí, esperant més prou,
s'han de quedar necessaris totes la nit
davant del seu pare, o la seva dona, o el seu fill, o el seu fill.
Allà, a l'alt set de sort, a baix,
aixanta molts sapals de la marxa,
que tot se n'ha de anar,
que tot se'n cuiden,
el sistema sanitari se'n cuida de totes les malades.
I, per tant, se n'ha de anar.
Però jo venia de la marxa,
sabia que se'n duria tot, que podien quedar totes les anècdotes,
i el vaig entendre, però vaig quedar.
Va venir una informera, i me va dir,
per favor, que me n'havia d'anar,
perquè les noves de allà eren aquestes,
i jo el vaig entendre, i vaig dir,
a manier, però me vaig donar cebre.
Pensant-te en el meu, no?
Però, bé, me vaig donar cebre.
Es cadenet de minuts,
dona venís amb la mateixa informera,
i em diu molt educadament
que vols si la vull acompanyar a la direcció.
Vaig donar el que passava.
I va obrir, i va barrabre,
se'n manja responsable de tot l'espital,
de l'accent de sora de baixa o l'accent de la senya de la mateixa.
Aquesta manja em va dir que jo m'envien.
Que havia d'aprendre les normes que hi havia allà,
i que li s'obligeix molt de greu, que jo aquí és qualque li jo.
I que m'envien, això.
Me vaig excusar, i...
i... perdona'l, i... me'n vaig anant.
Però quan vaig obrir su part, a primer moment,
em va dir un sentiu, en aquell lloc en part.
Naltros cobriran totes les manals per iguals.
Naltros no fan ni... ni...
ni refredo, ni feu de desalca.
Per a naltros, per la comunitat,
i al seu hospital, el nostre pare sempre serà una persona especial.
Per què?
Perquè quan t'acaba una guerra,
hi sembla molt de fan.
No sabe res.
I mon pare, quan feia els mercats,
sobretot les dades de la màxima,
per a per a la que em feien concaient de bobal a l'aire,
ha acabat el mercat i de recollir tot el seu.
Tot el seu mateix.
Per a ells, a ells, s'hauria quedat el sal.
I, aleshores, agafava les pots, els duts anells, el que seia,
i se recollia les fruites
que no s'apoguien vendre,
i els que estàs indetalladats,
que no se podien vendre als clients.
I ho posava dins un lloc,
i també recollia les verdures,
que per a ells mateix motius,
les verdures que ells feien,
eren bones, per a altres, no se podien vendre als clients.
I els recollia això, i els es fan d'un cap a l'hospital.
Quan arribava a la ciència del Julcone,
els cuiners, els cuiners, i això,
quan venia d'arribar a un pare avui tot gran sort,
els blaus, ni t'endran el mateix color, ni t'endran el mateix gust.
Va morir el dia 28 de novembre de 1980,
els 77 anys.
A més a més, del que significa la mort d'un pare per qualsevol fill,
el funeral i posterior enterrament
la família queda amb impressionació de tot el que va passar.
Venien dels pobles veïnats molts de deportats,
que duuen els seus correspondents estendards.
A l'entrada i a la sortida de l'església,
li rendien els honors fet passar el veu
que anava cobert per la bandera republicana
a mig dels estendards,
mentre una banda de música tocava la llimna de Riego.
Com que aquell dia estava medòdic, no ho va ser,
escapallà que va dir un esperàbler molt bleus,
perquè sabia que els camarades li volien lligir un manifest pregat,
que a causa del fet es fes allà de dins.
Entradurint aquest manifest i al final de la xerrada el programa Escolta.
Aquest manifest se va fer un pots,
però els que s'afroien qualcun no s'afroien mai de l'església.
S'afroia a la sortida de l'església,
però la clima etologia comandava en aquell moment.
A Weimar, gràcies a la historiadora i amiga Helena Rodríguez,
m'ho va donar a l'oportunitat de conèixer
dos supervivens de Borxan Baló.
Qui hi ha,
se me'ls donen, se'ls obre fies i dos supervivens.
El senyor Pèrnia, que duria el número 40.843,
i el que fa a la xerrada és que el que fa a la xerrada
el senyor Pèrnia, que duria el número 40.843,
i el senyor García, que duria el número 42.000.
M'ho esplicaren que patien per dues coses,
perquè el dia enllà d'abans teníem la reunió amb ell de dues hores al cel.
M'ho esplicaren que patien una per dues coses,
per el tractament que hi havia i per el desconeixement de l'idioma.
El que més menjaven era cal, herbes.
Patates, pasta, carn,
dur més en compte de vegades quan, gràcies,
seria molt qualque que veig.
I mon pare de la geofragia, i molta d'aigua i bastó.
De tot el que m'ho escolten,
evidentment el més dur era el fred extrem,
i que el camp fereu un olor.
Un olor que ells no identificàvem, no ho havien identificat mai,
perquè era bonic, perquè no l'havia olorada mai.
El seu García m'ho escolta que el cap dels mesos,
o una setmana, un dia que la seva dona cuinava carnel form,
i ho criant per dinar, se va negar a entrar dins que seva.
Perquè en aquell moment va entendre solo desfom,
que era de Montseus, que era solo descarables,
que entraven dins dels formes, que continuaven sempre dins.
O sigui, els seus amics i tots aquests.
I fins que no van obrir totes les partes,
no van ser dins que ho siguin.
Van tendre.
Va ser una classe que diguéssim ben pràctic, aquella.
I present, en Josep E. Plum,
com vols dir, va escriure molt de llibres,
i qualcun que va de relació a la seva vida
dins que han d'estar mínim.
I aquesta presentació d'un llibre,
un periodista li va demanar a Vosly que era terral,
el que havia contat.
I en Josep E. Plum va dir que no.
No, perquè no he sabut explicar-se l'ordre de nas.
Que és l'únic i no real.
He dit que faré molt de la paraula, però no he sabut explicar-se.
Pels terral no ho és tot.
El dia d'avui, de 2010,
a la celebració va presidir la embaixadora d'Espanya
a Alemanya, que casualment era millor aquí el senyor Descallar,
que per qüestió de potalcal,
havia fet la frena d'una corona amb dos colors de la bandera espanyola.
Per al dia abans de la frena,
hi va haver una reunió a saltel Elefant de Baimar.
I els deportats que eren vius, es pot deportar aquí d'un vius,
en aquell dia, van tenir una reunió,
i li van dir que ells no anaven a darrere la bandera espanyola.
Això no s'esperava.
No s'esperava, i que no.
Perquè resulta que, a les preses polítics,
quan s'havia acabat la guerra civil d'aquí,
de veient 42, 43, 44 i part del 45,
feien molta gestió perquè la setmana espanyola
reclamés els prisioners que eren polítics.
És un contest de la setmana que s'ha de fer, sobretot.
Per tant, en aquell moment ells no anaven,
perquè a part que va allargar el nom,
només tenien un nom, també era una pràctica a patrilles.
O sigui, que amb pitjor, ja, el millor que sigui, no?
I el guia va tenir una bona idea,
perquè jo li dic que una bona idea són jo qui ho dic bona.
I ell va proposar que ella compreria un gran de flors
que l'ambolicaria en la bandera republicana
i que el 100 demà tot el nas allà on volgués.
És que volgués anar darrere a descallar qui n'has,
i és que volgués anar darrere a saber la bandera republicana que hi n'has.
Total, que va venir el 100 demà, i amb un bon matí de respecte,
és un secret comentari que se va fer l'home.
Fa un temps que aquesta història podia ser font de dolor i de vergonya.
Però, el m'ha estat capaços de que et girés petiment
i convertirò en vergonya.
És difícil que aquestes persones, entre elles i mon pare,
que han sentit que ho han perdut tot,
quan t'han vist que la brutalitat d'uns
destrueix tot allò que val la pena.
Que han passat fam, fred, crueltats i vestiduritats sense fi,
com és possible acceptar que val la pena viure,
la resposta és mantenint la solidaritat amb les més débils.
El testimoni de mon pare i el de tots els que passaren
una experiència semblant, molts diuen que sí.
Molts exigents viures han saturat ni un sol segon de la vida,
malgrat tot, han de seguir lluitant per deixar una lència.
Pertit que sigui.
De lluita per la llibertat, de lluita per la justícia,
de lluita per la dignitat dels pobles
i de lluita per la dignitat de les persones.
El fet de tenir la força suficient de anar a Bushemba,
força que m'ha costat molt d'anar aconseguir,
és possible que avui us hagis pogut explicar aquest petit,
el salt de la que va ser l'infant de la localitat.
Aquí tenim els dos. Això és un presonec,
que s'ho puguem espiar de res.
Aquest militar americà va venir,
especialment per aquest aniversari,
i perquè ha format la part de les tropes americanes
per la liberament d'aquella concentració de Bushemba.
Com que s'hi trobaran tant d'aquell mull de cadàvers,
era impossible seguir d'aquella llibertat,
això són les unes que actualment encara queden,
que hi són realment,
i s'ha fet moltes olores, que em parla fa una estona.
Això és un geòlegis en tríum a l'esquerra,
amb dos presones, i darrere, primer, se vol la meva dada.
Això és que en la concentració,
els darrins es canvien, una foto feita dels darrins.
Aquí es hi havia les fonts,
comentaris, l'hospital, allà on se torturaven, hi havia tot.
I aquesta famosa simonè,
és la famosa simonè que sempre, sempre, sempre tré de ruc.
Sempre.
I quan qualsevol darrere estava en pal malaltat,
home i ben dins no servia per res.
El Sant Joan, a la clínica, a la que li va dir la informeria,
li feien passar una volta de la tapa dins el camp,
i ell va ser davant d'aquestes barreres,
que són les barreres principals d'escamp,
i el que només se pot dir jo des de l'inses camp,
li feien dir dir, li feien traduir,
i s'introducció a cadascú el que li pertoca,
cap a la informeria.
Això són les antigues cabellarisses alemanes,
que vos he dit fa un moment,
en això encara se mantén les filferres,
les reixars filferres originals.
Això és un font, que em fa un carrer, no?
Això és el que hi ha a part de la informeria.
Hi ha part de la informeria amb veïnes i això.
I aquí, quan ja havíem fet tot el que havíem de fer,
els idearis i idearis, la única mà falta,
és sobre la teva altitud.
I entraven per aquesta part,
que vols que teniu l'esquerra,
que dira entre pauses d'escana, aquí,
que em sembla que m'he deixes,
s'aposava en l'esquerra,
i darrere sempre hi havia una manna amb una pistola,
i un tir de la nuca, i això.
Cap a l'esquerra m'ulla.
I que quedo molt a fora de l'esquerra,
perquè dir-se lliurement és molt lliure,
i que no és una mica més de la ciutat americana.
Tant de així que veig que aquestes peces que hi ha sabut,
aquestes gent tan joves,
que pensava tant poc, si els hi puc impengar,
s'han de fer un cap de l'esquerra metàlgica.
Això és el fil ferro que se mantén.
Això és l'esquerra de Montpalla.
Com vols dir fa un moment,
m'agradaria dir que sentim el Parlament,
que els camarades de mon pare
van en preparar per al dia del seu enterrament.
I ara, a l'esquerra,
que no és una mica més de la ciutat americana,
que no és una mica més de la ciutat americana.
I ara, a l'esquerra,
que no és una mica més de la ciutat americana,
que no és una mica més de la ciutat americana.
I ara, a l'esquerra, que no és una mica més de la ciutat americana,
que no és una mica més de la ciutat americana.
I ara, a l'esquerra, que no és una mica més de la ciutat americana,
que no és una mica més de la ciutat americana.
Senyores, senyors estimats que m'agraden.
que es ha pregut, ven que dirigir el nostre amic i camarada,
Joan Lloampart, el darrer adeu.
Joan va néixer el 27 d'agost de 1903 al Gaida,
no lluny de Palma de Mallorca.
Molt jove encara deixa la seva illa natal
per venir a fer feina al midi de França.
Va estar uns quants anys a Tarascón,
llaveu Clús, abans d'anar a Xambèri.
Per tot arreu, els seus patrons podran apreciar la qualitat.
El seu treball i la seva honradesa.
El 1928 va venir en Mas.
El coneixement perfecte del seu ofici,
el seu coratge i la seva perseverància
li permet en ben aviat realitzar un vell somni
i obrir juntament amb els seus germans un comerç que duu el seu nom.
La seva amabilitat, les seves competències
i les solides amistats en les quals compta dins la regió
contribuiran a la bona marxa d'aquest negoci.
Sabrà mostrar-se generós amb el més necessitats
i viure rodatjat d'estima general.
Però cap a la fi dels anys 30,
l'horitzó internacional s'enfosques.
Aviat arriba la guerra, acompanyada desgràcies.
Després l'ocupació.
En Joan, que considera França com la seva pàtria d'adopció,
sap que a les valls de l'Ottsahuà
uns homes s'han organitzat i lluiten per la llibertat.
Així, quan van a demanar-li,
a pesar de les dificultats del moment,
d'assumir en part el proveiment d'aquests homes tan valents,
ell no dubta.
Empresa perillosa, ja que l'ocupant i els seus criats
es fan de cada vegada més amenaçadors.
I el 13 de maig de 1944
va ser arrestat pels aprenencers de Vixi.
Interrogat, es refugirà dins el motisme més absolut,
preferint passar per un traficant
els ulls de la policia de Vixi i de l'ocupant,
abans que de la tar a lloc de la seva entrega.
Serà empresonat.
Després, internat a Sant Sulpís de Puant, dins el Tarú.
D'allà, el durant el camp de concentració de Buquenval
i després el comanda de les mines de sal a Sant Plòmit a Turins.
No recordaré el que va ser el martiri dels aportats
en quant a la mort lenta.
Faré notar només que dins aquest univers de crueltat metòdica,
en Joan i els seus camarades han vist el que cap és rumar,
no hauria pogut imaginar si ells no ho haguessin vist amb els seus propis ulls.
Ja que els nostres buxins
havien estat condicionats a la brutalitat per una dictadura monstruosa.
I la característica preponderà del camp de concentració nazis.
Focin els que fossin, va crear aquest clima psicològic
i a la vegada esquerrofador i degradant.
Com uns servells humans han pogut suportar aquest règim,
es perventura això el gran miracle de l'esperit que feia dia a Gèspir,
quina cosa més meravellosa és la humanitat.
Dins l'infern de Buquenval,
sense tenir més armes que la solidaritat amb els seus companys de misèria i de sofriments,
i malgrat l'ombra de la mort per tot present, en Joan no va desesperar.
Les forces del mal no tenen mai la darrera paraula,
i el 14 d'abril de 1945 serà alliberat per l'armada americana.
Hores d'exaltació, hores d'espera,
però hores també a màries, pensant en tots els quí,
massa prest ens havien deixat.
El 13 de maig de 1945 en Joan tornava a França.
Malgrat que la seva salut era compromesa
i el suministrament encara difícil, ell es posava a fer feina.
A força d'energia, tindrà ben aviat un magatzem dignat del seu nom.
Entre els seus camarades alliberats i ell,
esteix una solidamistat nascuda de parís comuns,
i ell milita d'una manera activa dins el núcle de la nostra associació.
Els anys passen, l'hora del retir arriba,
i el nostre camarada pot esperar una vida tranquila
en aquest paul d'anmas on ell és estimat i respectat.
Per a la felicitat és una cosa efímera en aquest vaix món,
i durant els seus darrers 10 anys
va ser particularment afectat per la pèrdua corral
de persones estimades i d'alguns membres de la seva família.
Durant l'estiu de 1980, la seva salut es derilita repentinament.
El seu ha estat en pitjora i necessita atencions permanents.
Serà hospitalitzat dues vegades amb ell.
Allà va morir la matinada del 28 de novembre.
Nosaltres ens entinem una darrera vegada davant d'aquest amic,
davant d'aquest bon camarada.
El seu fill Michel, a tota la seva família,
a tots els qui ell estimava i a tots els seus amics.
Nosaltres presentam les nostres carinyoses simpaties.
Estimat Joan, els teus patiments han acabat.
Adéu, adeu.
Adéu, Joan.
Adéu, adéu.
Moltes gràcies, és el que vol.