Jo crec que la Universitat de Series Balears ha tingut una relació en la societat de doble direcció.
Per una banda, jo he dit que, al que vegada, que és la infraestructura social de major impacte
que s'ha aplicat d'un soci d'aquestes illes amb nens de res cent anys per aventura.
I és possible que els efectes d'aquest impacte no es vegin de forma molt clara a curt termini,
però mig llarg termini es voran.
És un impacte molt gran, perquè és una institució d'una influència social enorme.
Però, per altra banda, és avillent que l'evolució de la societat d'aquestes illes
no ve condicionada directament per a s'existència de la Universitat.
Té la seva vida pròpia, aquesta evolució, i a la vegada influïs a la Universitat.
La Universitat també ha estat orientada i marcada per a la que ha estat
la evolució de la societat de les illes balears.
No s'hauria dit que ja has tirat més cap a la seva banda,
però és cert que ha estat una influència recíproca, una influència mutua,
per això extraordinàriament positiva, en dos sentits,
tant per a la Universitat com per a la societat.
Sortint de camí de molt de recels que hi havia inicialment,
que això ara sembla absurd, però la Universitat no era una institució
demanada clamorosament per dir-ho així per a la societat d'aquestes illes.
Fins i tot avui en dia encara sabem que hi ha gent que ha enviat
a l'oficient seu fills estudiar fora perquè creuen que els habitants
d'una illa necessiten anar-se a oratjar fins i tot,
acadèmicament, més allà de la mà.
I en aquells moments aquesta sensació estava molt més estesa que avui.
Jo crec que ara s'han fos molt de resels.
La meva impressió és que la Universitat avui en dia està molt volcada
possiblement per una influència americana, que tot el que passa
a Estats Units en el final acaba aquí.
El pas del temps acaba aquí.
Per obtenir una formació molt utilitària.
Per preparar-se gent per anar a fer feina,
per anar a esmarcar de treball, el més ràpidament possible.
És possible que això s'accentui, que s'agafi així i encara més,
intensifiqui, però jo crec que aquestes un camí per jo no és convenient.
Jo crec que la Universitat ha de preparar gent per a diferents feines,
però sobretot ha de formar gent amb bases i principis,
amb estructures de pensament, ha d'ensenyar-se gent a pensar.
Bàsicament la meva vida és que la Universitat ha d'ensenyar-se gent a pensar.
Jo voldria que n'hagin d'aquesta direcció, però no estic segur que hi vagi.
Es donen doctorats a persones de gran relevància acadèmica
que ja són doctors a una altra universitat, a la seva, normalment.
A persones que no tenen res que veure en la Universitat,
per a la que la Universitat vol mostrar la seva obertura
que aparen els seus mèrits, escamp que sigui.
I és meu, no era cap d'aquest cas.
Jo era una persona que estava vinculada a la Universitat,
que volia seguir vinculada a la Universitat i que se va fer, jo crec,
una excepció molt gran considerant que se me podia donar un doctorat honorífic,
que jo estic moltíssim.
No me sent doctora, aquesta severitat,
perquè jo crec que és doctorat és un grau que s'ha de guanyar
amb una investigació i amb uns estudis,
però sí me sent més compromès en aquesta Universitat en concret,
perquè en la Universitat, en termes generals,
jo me sento universitari molt profundament i molt intimament
des que vaig posar el speu a la primera universitat
i s'acabava a la de Barcelona, vaig estudiar la meva carrera.
Però sí que és doctorat honoriscaus a serveix
per una vinculació molt especial amb aquesta Universitat, aquesta samiva.